- Dr. Milton, er det deg? - Å... Hei, Victor.
- Hva gjør du her så sent? - Jeg har mistet kalenderen min.
- Det er bare her jeg ikke har sett. - Bruk mobilen din.
Som kalender. Det gjør jeg. Det er veldig praktisk.
- Ja. Men kan jeg sjekke inne i salen? - Ja visst. Men ikke stjel noe, bare.
Takk, Victor.
Greit. Vet alle sammen hva de skal gjøre?
- Jamie! - Ja?
- Hva er din oppgave? - Å kjøre.
- Og når vi kommer dit? - Døren.
- Ja, og hva mer? - Laste inn i varebilen.
Nettopp. Greit, da er vi framme. Dekk til ansiktet deres.
- Herregud. - Helsike!
Om to minutter skal vi ha gått. Kom igjen! Nå!
Inn med dem nå!
Kom igjen, kom igjen, kom igjen! Skynd dere!
- Kom igjen! - Nå drar vi!
Ja, jeg vet det. Det er bra. Det er bra.
Nei, ikke spør moren din. Du vet hva...
Jeg må legge på. Jeg elsker deg. Jeg glemmer ikke det.
- Hva gjør du? - Kjæresten min ringte.
- Kjæresten din? - Hun er gravid.
- Hun ville at jeg... - Tuller du? Skynd deg!
- Unnskyld, Sebastian. - Nå!
- Helsike... - Døren!
Men i svarte! Tuller du? Hva gjør vi nå, Sebastian?
- Din idiot! - Jeg beklager.
- Din forbanna klovn! - Jeg er lei for det, gutta.
Hva nå?!
Dr. Milton, jeg glemte å si noe om at du har mistet noen.
Å... Alt i orden.
- Hvordan har du det? - Jeg klarer meg.
- Kommer du tilbake til oss snart? - Nei, ikke ennå.
Nei... Mine varmeste kondolanser.
Takk, Victor. Det setter jeg pris på.
- Fant du kalenderen? - Nei, dessverre ikke.
Mobilen. Heng med på 2000-tallet.
Det skal jeg.
Tegn på at en person er skyldig, er som regel åpenbare.
- Ikke alltid. - Som oftest.
Som hva da?
- Som svette. - Akkurat.
De stammer eller er panikkartet.
- Ikke alltid. - Jeg sa ikke alltid, men som oftest.
Her kommer det noen.
God morgen.
- Du har vel ikke førerkortet med deg? - Jo visst.
- Hvor skal du? - Shepherd's Bush.
- Jeg har besøkt pappa i Ealing. - Klokken fem om morgenen?
- Han har tidlige tegn på demens. - Det var trist.
- Hva har skjedd? - Ingenting å bekymre seg for.
Kjør forsiktig.
Der ser du. De uskyldige er som regel roligere...
Ikke alltid.
Vær litt imøtekommende. Jeg sa ikke alltid, men som oftest.
Jeg skal pisse.
Pokker, da.
- God morgen. - God morgen.
Har du førerkortet med deg?
- Førerkortet mitt? - Ja.
Nei... Det har jeg dessverre ikke.
Men hvis det er viktig, kan jeg ta det med meg i morgen eller noe.
- Bill? - Ja?
- Kan du komme hit? - Til stasjonen.
- Hva gjør du her ute så tidlig? - Det var noe uforutsett.
Hunden min rømte. Jeg har kjørt rundt og lett etter ham hele natten.
- Hva heter han? - Hva sa du?
- Hunden. - Jaha... Lassie.
Lassie? Kan du komme ut av bilen?
Bill!
- Kan du gå ut? - Jeg må dra.
Du kan ikke dra...
- Men hunden min... - Slutt å mase om hunden! Sir!
- Sir, vent! - Nei, slipp!
- Sir, stans! - Slipp!
Stans bilen!
Bill!
Bill?!
For å overleve en katastrofe spiller det ingen rolle hvor forberedt vi er.
Det er to viktige faktorer som vi ikke kan kontrollere.
Den første er tilfeldighetene.
Hvordan kan vi forberede oss på det som man ikke kan forutse?
Den andre er den menneskelige faktoren.
Vi er fundamentalt sett en art uten fornuft-
- som reagerer følelsesmessig og ikke så rasjonelt.
Hva pokker er det nå, da?
Hallo?
- Lee? - Ja?
- Lee, jeg har blitt skutt. - Hva snakker du om?
Jeg har blitt skutt i magen. Det er blod overalt.
Hva mener du? Hvor er du?
- Jeg er redd, Lee! - Ja, men hvor er du?
Du må si hvor du er!
- Jeg er ved den gamle fabrikken. - Ja vel?
- På baksiden av den. - Greit. Helsike... Pokker også!
- Daniel! - Anna? Godt å se deg.
- Deg også. Hvordan har du hatt det? - Greit.
- Du ser sliten ut. - Gjør jeg?
Lite grann.
- Hvordan har Jack det? - Bra.
Han var i et møte i Manchester i morges, -
- så han kan ikke komme. Han beklager det.
- Hei! - Hei, dere.
- Hei, Daniel. Hvordan har du det? - Jeg har det bra.
Takk for at dere arrangerer dette. Minnestunden var en god idé.
- Hun fortjener den. - Absolutt.
Barry...
Da så. Skal vi...?
Jamie!
- Helsike... - Ja, jeg vet det.
Jeg vet at alle her var glad i Beth.
Men jeg mistenker at mange av dere er skuffet -
- eller sinte på henne på grunn av måten hun forlot oss på.
Men kona mi var en voldsomt stolt kvinne.
Voldsomt målbevisst og selvstendig.
Når alt håp forlot henne...
...var det hun som valgte...
Egoistisk, kanskje. Jeg vet ikke.
...å bevare sin stolthet og selvstendighet -
- også i måten hun forlot oss på.
Jeg kan ikke avgjøre om det var riktig eller galt.
Alt jeg kan si, er at det var Beth.
- Hyggelig å se deg. - Jeg ønsker deg alt godt.
- Hei. - Hei, pappa.
- Hvordan går det? - Det går bra.
- Vakker tale, Daniel. - Adam, takk.
- Det var en vakker tale. - Takk, jenta mi.
- Hva skjer? - Hvordan det?
- Du har unngått meg. - Unngått? Nei, det har jeg ikke.
Vi tok en prat for en uke siden.
Det er to uker siden, og jeg har ringt flere ganger.
- Greit. Beklager. - Jeg har bare vært urolig, pappa.
Unnskyld.
- Hva om vi gjør noe sammen nå, da? - Ja vel. Ja.
Lunsj? Vi kan snakke om alt som...
- Svar. - Nei.
Nei, det er greit. Jeg venter der borte.
- Hva er det? - Daniel, jeg trenger hjelp!
Vet du ikke hvor jeg er?
Din kones... Ja, ja. Unnskyld.
Hørte du det? Det er en mann med en kule i magen.
- En kule? - Og han blør som pokker.
- Redd ham. - Sykehuset, da?
- Det kan jeg ikke. - Hvorfor ikke?
- Vi drar til klinikken nå. - Nei, ikke dit.
Jeg har ikke noe valg! Han dør hvis du ikke hjelper til.
Lee? Lee, ikke ta ham med... Pokker også!
- Pass på dere selv. - Ha det.
- Daniel, er alt bra? - Ja.
- Jeg er lei for det, men jeg må gå. - Må du gå?
- Det er jobben. - På sykehuset?
- Nei, jeg har en ny jobb. - Jaha.
Timingen er elendig, men det er akutt.
- Jeg beklager. - Hva gjelder det?
- Jeg forteller siden. - Pappa?
Jeg ringer om en ny dag som vi kan møtes. Jeg lover.
Jeg beklager virkelig. Det var en nydelig seremoni.
Fint at han jobber igjen.
Det går bra, Jamie. Det går bra. Se på meg. Se på meg.
- Unnskyld, Daniel. - Pass deg.
- Blodgruppe? - Jeg vet ikke.
Hent 0 minus i kjøleskapet.
Jeg finner ingenting!
- Her. - Er det alt?
- Jeg... - Sjekk om det er mer.
- Virker ikke sånn. - Det skal være en pose til.
Jaha, bra.
Da henger posene oppe.
Kommer det...? Å, gud!
Jeg måtte fjerne milten der kulen er. Han dør hvis jeg ikke gjør det.
- Ta disse? - Hvorfor det?
- Du skal holde snittet åpent. - Hva?
Snittet. Ta dem. Sett dem inn.
- I snittet? - Ja!
Forsiktig! Du må holde det åpent, så jeg får inn hendene.
- Bra. - Fanken!
- Går det bra? - Ja...
- Du er ikke på vei til å spy, vel? - Nei, det går bra.
Da så.
Å, gud...
- Var det alt? - Det var alt.
Ja vel.
- Lee? - Ja.
- Fokuser. Vi er ikke ferdige ennå. - Greit.
Her, er du snill.
Mamma, da!
- Er det som en svinesti? - Nei, det er det ikke.
- Er du sikker? - Ja. Kom og se.
- Kanskje det. - Bra.
Jeg kommer til å dukke opp uanmeldt.
Ikke gjør det.
Tenker du fremdeles at du skal studere akkurat det området?
Jeg bare lurer.
- Ja, jeg elsker det emnet. - Du kan alltids ombestemme deg.
Unnskyld, men jeg må gå på dametoalettet.
- La henne være. - Jeg erter bare.
Du erter på en måte.
Kanskje hun ikke kan forsørge seg, men ja, hun elsker det.
Ja. Og hun er en voksen kvinne, Daniel.
Hun må få lykkes og mislykkes selv.
- Det blir ikke enklere, hva? - Nei, det blir det ikke.
Jeg elsker deg, Daniel.
- Jøss, hvor kom det fra? - Jeg vet ikke.
Jeg elsker deg også.
Jeg beklager at jeg har vært så opptatt i det siste.
- Nei... - Jeg mener det.
Jeg beklager at jeg er...
- ...så forbanna? - Ja.
Greit. Kyss meg.
- Herregud! Dere to... Kutt ut. - Du ødela et fint øyeblikk.
- Dere kranglet i alle fall ikke. - Nei, det var hyggelig, faktisk.
- Jeg ba om unnskyldning. - For hva da?
At jeg er opptatt. Alle sene kvelder.
- Hva sa han da? - Han ba også om unnskyldning.
Det er bra.
Ja, det var deilig å bli kvitt noen gnisninger.
Nå?
De motoriske cellene dør fremdeles, men mye langsommere.
- Er det X331 igjen? - Ja.
Vi finner neppe en mer effektiv forbindelse.
Det tror ikke jeg heller. Det er spennende.
Greit. Heretter kan vi kanskje...
- Det er Eleanor. - Hva har du gjort?
Du har forflyttet ressurser fra progeria- til lancaster-forskningen.
Ja. Er det greit?
Det føles som vi gjør framskritt der.
Det er greit, men du må forklare all overtiden for James.
Ja visst.
Så snart som mulig, ellers er han på meg om det. Greit.
- Var det alt? - Ja.
- Hvordan går det med alt annet? - Jo... Bra.
- Fint. Takk for dette. - Det var så lite, så.
- Vi ses. - Ha det.
Fire menn ble pågrepet under ranet. Politiet tror en femte flyktet i bil.
Den ble senere funnet utbrent på et jorde ved Perivale.
Betjenten som døde i påkjørselen, er familiefaren William Robson.
Var det derfor legevakten var utelukket?
- Du visste hva han hadde gjort. - Tuller du? Nei!
- Gjorde du ikke? - Ikke før nå.
- Han sa at han ikke kunne. - Du visste om alvoret.
Kanskje jeg mistenkte noe, men jeg trodde ikke at det var noe sånt.
- Hvordan vet han om meg? - Det gjør han ikke.
- Hvorfor ringte han deg, da? - Han vet at jeg skaffer ting.
Det kan inkludere en som deg. Herregud, ro deg ned.
- Hvor lenge har du kjent ham? - I årevis! Han bodde hos oss.
Moren hans var narkoman.
Det er viktig at dette stedet forblir en hemmelighet.
Hva skulle jeg gjøre? Han sa at han blør i hjel.
- Ta ham med til sykehuset, sa jeg! - Da hadde han blitt arrestert.
Han er vennen min!
Greit. Hør her. Nå må jeg jobbe litt.
- Jobbe? - Ja.
Skal du ikke tilbake?
Du får tenke på hva vi skal gjøre med ham. Han kan ikke bli her.
- Ja da. - Bra.
- Jeg kan ikke fatte at hun er borte. - Jeg vet det.
Ingen kan fatte det.
Beklager at jeg ikke kan bli.
Vi er bare glade for at du kom. Og vi beklager Daniels oppførsel.
Vi hyllet Beth, og det er alt som teller. Ikke sant?
Jo, det er sant.
- Hvor er pengene? - Hva?
- Hei. - Hvor er pengene?
- Pengene? - Du må...
Jamie?
Hallo?
Hallo? Er det noen her?
Dr. Milton?
- Hei. - Hva skjedde?
- Hun falt sammen. - Hva mer?
Det er alt jeg vet. De har tatt prøver siden.
- Dr. Milton? - Ja?
- Dr. Copefield. - Hva skjer?
Jeg er lei for det, men din kones tilstand later til å ha...
Unnskyld? Hva slags tilstand?
- Hennes lancaster... - Hva mener du?
- Hun har ikke lancaster. - Jo.
Tro meg, det har hun ikke. Prøvene deres...
Hun sa at hun har det.
- Sa hun det? - Ja, da de hentet henne hit.
Hun sa at hun har hatt det i nesten et år. Visste dere ikke det?
Det skulle ikke påvirke ditt og Eves liv.
Foreldrene mine... Jeg trodde at jeg skulle rekke det først.
- Hva da? - Å finne en kur.
Du sa at det kunne ta flere måneder. Jeg kunne ha hjulpet deg.
- Hvordan da? - Med forskningen.
- Nei. - Hvorfor ikke?
- Forsking var aldri ditt område. - Jo, i 1,5 år.
Og hvor mange tiår siden er det?
Jeg kunne ha vært mer sammen med deg.
Jeg vet det. Unnskyld.
- Og nå? - Foreløpig er jeg ikke beseiret.
Jeg har tid igjen, så det er bare kortere frist nå.
- Jeg hjelper deg. - Daniel...
Jeg kan hente kaffe og vaske bunsenbrennerne dine.
- Tror du at jeg tuller? - Ja, du er en idiot.
Å, jenta mi. Kom hit.
- Hvorfor ler dere? - Det er ingen fare, jenta mi.
Alt kommer til å bli bra.
Det er bra. Det er ingen fare.
Helsike! Daniel? Daniel!
Hva? Hva er det?
Stingene må ha gått opp da han falt. Hent...
- Pokker... - Hva er det?
- Vi har brukt alt... - Hva?
- Blod med 0 minus. - Fanken også!
- Hva gjør vi nå? - Jeg må tenke etter.
- Hva skal vi gjøre? - La meg tenke!
- Hei! - Hei, hvor er du?
Jeg er på vei tilbake til jobben. Hvor er du?
- Kan du gjøre meg en tjeneste? - Ja. Hva?
Kan vi...
- ...møtes ved Temple T-banestasjon? - Hvorfor det?
- Jeg trenger deg virkelig. - Daniel...
- Det gjelder liv eller død. - Liv eller død?
- Jeg tuller ikke. - Vent litt.
Kan du slippe meg av ved Temple T-banestasjon, takk?
Takk. Hvor skal vi møtes? Ved inngangen?
- På vestgående side av perrongen. - Perrongen? Ok...
- Men det er ikke meg. - Hva?
- Det er ikke jeg som møter deg. - Vent litt. Nå er jeg forvirret.
Hvem møter meg?
- Anna? - Ja. Kom, skynd deg.
- På ordentlig? - Ja.
- Hvor skal vi? - Det får du straks se.
Hva mener du med "du får se"?
- Hvor er han? - Her nede. Ikke så langt igjen.
- Dette er sykt. - Kom!
- "Ikke så langt igjen," sa du. - Du må skynde deg!
Hva pokker er dette?
- Anna! - Daniel, hva er det?
- Jeg trenger en blodoverføring. - Blodoverføring?
- Ja, jeg har en... - Du tuller.
- Nei. - Jeg gir deg ikke blodet mitt.
Jeg vet ikke engang hvor jeg er!
- Du er under bakken. - Jeg vet det.
- Hva gjør dere? - Jeg forteller siden.
- Nå. - Jeg rekker ikke det.
- Jeg skal jo gi blod... - Gjør som han sier!
Lee? Hva pokker feiler det deg?
- Anna? - Hvordan kommer jeg ut?
Anna!
- Hvem pokker er du? - Ingen spesiell, George.
- Dere krenker privatlivet mitt! - Beklager.
- Hva foregår her, Daniel? - En mann holder på å dø.
Han trenger en blodgiver. Han trenger deg og blodet ditt.
- Jeg gir ham ikke noe blod! - Anna?
Nei! Jeg ringer politiet hvis du ikke...
Hva er det? Kloroform, eller?
- Ja. - Tuller du?
Jeg er lei for det.
Det er vanskelig å godta.
Hun har hele tiden visst det, mens vi har tilfredsstilt våre begjær.
- Var det det vi gjorde? - Var det ikke det?
Jo, det var vel det.
Vi kommer vel ikke til å ses på en stund.
- Nei, antagelig ikke. - Greit.
Det er vel det eneste rette, antar jeg.
- Angrer du på hva vi gjorde? - Nei.
- Greit. - Jo.
- Jeg vet ikke... Jeg vet ikke. - Samme her.
Nei, det gjør jeg ikke. Det gjør jeg ikke.
Samme her.
- Det er en privatklinikk. - Ja vel, jeg skjønner.
- Noen hadde skadet seg i en ulykke. - Hva gjaldt det?
- Ulykken? - Ja.
En bilulykke. Kirurgen som hadde bakvakt, kunne ikke.
- Er det sant? - Så jeg var nødt til å komme.
- Hvorfor nektet du ikke? - Hadde du foretrukket det?
Nei, sannsynligvis ikke.
Hvordan gikk det etterpå?
Det var fint å treffe bestemor og bestefar.
Vi bestemmer en dag som vi kan spise lunsj sammen og snakke om min...
- Om hva da? Din flyktighet? - Ja, blant annet.
- Jeg skal tenke på det. - Greit nok.
- Klarte den seg? - Hvem?
Personen. Ulykkesofferet.
Vi må vente og se. Men vi er forsiktig optimistiske.
Ja vel.
- Ha det, jenta mi. - Ha det, pappa.
- Hva er det? - Du får se.
- Hva er det? - Han skjulte dem der jeg fant ham.
- Det er nok to millioner. - Hvorfor tok du dem hit?
- Vi kan jo bruke dem. - Til hva da?
Jeg vet ikke.
- Herregud! - Hva?
Å redde noen er én ting. Hvis vi blir tatt med dem, er løpet kjørt.
- Da er løpet kjørt uansett. - Dette er annerledes.
Hvordan da?
Dette ble vi ikke enige om! De er stjålet!
Politiet leter etter dem. Det er to millioner pund!
Er du så dum at...?
- Si ikke dum. - Hvordan kunne jeg...?
Du blandet meg inn fordi du trengte meg. Nei, vent nå!
Vi drar begge nytte av dette.
- Ja, men... - Og du har mye mer å tape.
Eller tar jeg feil?
- Nei. - Husk det...
...neste gang du fornærmer meg. Du kalte meg dum.
Jeg kan gjøre slutt på dette når som helst.
Ja vel, jeg...
Jeg er lei for det.
Jeg skal ikke bruke dem, hvis det bekymrer deg.
Det var bedre å ha dem her, bare.
Det kan være.
Blir du her i natt?
Ja, jeg vil gjøre ferdig noen ting som jeg holdt på med tidligere.
- Ok. Hvordan går det med det? - Langsomt.
Ja vel, jeg skal flytte disse unna.
- Har du tenkt å bli? - Ja visst. Fullt leietid.
- Jeg drar nesten aldri hjem. - Vi ses.
Ja. Vi ses senere.
Tekst: Morten Gottschalk www.sdimedia.com